על ידי מ_י_כ_ל* » 22 ינואר 2004, 00:09
ילדה יפה,
אינני באה להגן על או לחילופין לתקוף את אותם הורים צעירים עליהם את מדברת, רצוני רק לנסות ולהציע את נקודת הראות שלי לתופעה שהבחנת בה:
אני חוששת שכאדם מפזר הצהרות גבוהה גבוהה, הוא מוצא עצמו בבוא היום נאלץ גם לקיימן. או אז, אם מתעורר קושי ביישום ההצהרות, האדם נקלע למצוקה קשה, שכן הוא מבין שלא יוכל לעמוד בדרישות שלו מעצמו. אם הוא גם פרפקציוניסט (כמוני...) ההבנה הזו כואבת ביותר. כפי שאני רואה זאת, מרגע ההבנה קיימות שתי דרכים להתמודדות: אחת, של שחור ולבן - ואז אם האדם רואה כי אינו מצליח להגשים את הצהרותיו במלואן, הוא פשוט בוחר בקיצוניות השניה - הפרת כל ההצהרות, ועל כן הוא מדחיק אותן או מבטלן כלא חשובות וזניחות (כך הוא הרי מבין כיום..). הדרך השניה היא של ספטקרום אפור נרחב, ואז האדם מבין שגם אם לא ימלא אחר הצהרותיו עד האות, עדין יוכל למלא כמה מהן שיוכל, ולעיתים זה עדיף מלא כלום.
אנחנו חיים בחברה המקדשת ביצועים מושלמים. כך הוא בתחום הקריירה וסביר שהורים פוטנציאלים יאמצו גישה זו גם לתחום ההורות. לא מפתיעה אותי, אם כן, הנטיה לקבל 'החלטות החלטיות' כמו אלה שמנית, גם
בלי להבין את מלוא משמעותן. זה אולי מתקשר לנקודה שהעלתה
ענת גביש : בהעדר סביבה המספקת חשיפה מלאה לעולם ההורות (פראפראזה שלי למונח
' מציאות מתנכרת
לתינוקות ' שקצת צורם לי), לא יוכלו הורים לעתיד להבין את מלוא המשמעות של הצהרותיהם עד שלא יחזיקו את תינוקם בידיהם ואז זה עלול להיות רגע מאוחר מדי.
כיון שאני גם 'חושדת' באותם הורים-פוטנציאלים-מפזרי-החלטות בהם נתקלת בפרפקציוניזם, אזי לא מפליא אותי שהסטיה הקלה ביותר מן התכנון ה'מושלם' ('מה התינוק לא נולד שמנמן וורוד כמו התינוק בן שלושת החודשים בסצנת הלידה בסרט?') משאירה אותם המומים.
אז למה בנקודה זו הם בוחרים לוותר? אופציה אחת היא שהם אנשי ה'שחור-לבן'. אופציה אחרת מנית את בעצמך - אופנה. ההחלטות שפוזרו בלהט כה רב, הרי לא נתקבלו מתוך מודעות מושכלת או מתוך אמונה בדרך, הן נתקבלו משום שהיו צו האופנה. בשביל אופנה, לא בטוח ששווה לסבול (בעצם, כמעט בטוח שלא שווה לסבול!). והנה מתכון לויתור.
סוגיה אחרת היא
קלות הויתור - אם עניננו בויתור על אופנה, הרי שאני מניחה (אם כי לא יודעת) שהוא אכן קל. כאן קשה לי למצוא אכזבה, שהרי החלטה שהתבססה על אופנה ותו לא, היתה בלתי רצינית מלכתחילה, אז מה יפלא שגם ניזנחה בחוסר רצינות? אם בויתור מחמת שחור-לבן עסקינן, אני מבטיחה לך שהוא
לא קל! גם המעבר האדוק ביותר לצבע הנגדי, לא משכיח את האכזבה מחוסר היכולת להגיע לביצוע המושלם. והגם שיש שיחרור רגעי מהצורך לעמוד בהחלטה בלתי ישימה (בלתי ישימה עבורך באותו רגע, אני מסייגת), הרי שטעם ההחמצה רודף אחריך לשנים רבות. התוכלי למצוא לפחות בכך נחמה? אני מניחה שלא...
![:( :-(](./images/smilies/sad.gif)
אני אמנם מדברת כאן בלשון 'אנשים' ו'הורים צעירים', אך אני מניחה כי לא קשה לזהות את הקווים האוטוביוגרפים שהצליחו להתגנב לכאן... אצלי זה אמנם לא היה במישורים אותם מנית (נשיאה, שינה וכד'), גם לא במישור המסירות או "העבודה הקשה" (במרכאות כי זו העבודה הקשה המענגת והמספקת ביותר שחוויתי עד כה, אז אולי, במובן זה, היא דוקא הכי קלה?
![:) :-)](./images/smilies/happy.gif)
), אבל זה בהחלט היה באחרים (וכאן הצנזור הפנימי הורה לחתוך..). אני מודה ומתוודה שאף אני הייתי בין אותם אנשי שחור-לבן פרפקציוניסטים. גם אני האמנתי בלב שלם בהחלטות שקיבלתי בטרם עת וביכולתי לממשן. עד שהמציאות לימדה אחרת...והויתור כאב. הוא מכאיב עד היום.
אלא שבינתיים, קצת התבגרתי (או הזדקנתי..), זכיתי להכיר גם כמה גווני אפור (שלא בשיער), ובעיקר למדתי להמנע מהחלטות פרלימינריות ,גורפות ובלתי תואמות מציאות (ונא לא לקרוא את דברי כאילו ההנקה, הנשיאה והשינה משותפת הן הבלתי תואמות מציאות...
![:) :-)](./images/smilies/happy.gif)
, כוונתי היא כי המחשבה שהכל יפעל בדיוק רב על פי התכנון, היא הבלתי מציאותית...). יש שאיפות, יש כוונות, יש גם הכנה, ואני ממתינה לרגע האמת כדי לפעול בצורה הכי מושכלת והכי נכונה לאותו רגע, בלי הלחץ של עמידה בציפיות, בין שלי מעצמי ובין של הסביבה ממני. מבחינתי, זו הדרך להבטיח שאקיים את מירב שאיפותי (וכאמור, מירב, או אפילו חלק, עדיפים מלא כלום!).
המזור למצב בו מצויים הזוגות הסובבים אותך? קשה לי לקבוע. עם זאת, אין לי ספק כי חשיפה לחיי משפחה אמיתיים (התלבטתי לגבי המילה המתאימה כאן – אולי 'ריאלים' מתאים יותר? אולי 'רצויים'?) עשוייה למנוע מאנשים רבים מליפול למלכודת השחור-לבן (העדר תדמית אוטופית תמיד עוזר במצבים כאלה, כי ביטול הלבן גורר גם את ביטול השחור...), כמו גם, עבור אחרים, להפוך את הסוגיה מעניין שבאופנה לעניין שבמציאות (וככזה לרציני יותר). וגווני האפור? אז כנראה שיש ברי מזל הנולדים עם היכולת, אחרים רוכשים אותה בעמל שנים. אבל את זה באמת כבר קשה ללמד...
[po]ילדה יפה[/po],
אינני באה להגן על או לחילופין לתקוף את אותם הורים צעירים עליהם את מדברת, רצוני רק לנסות ולהציע את נקודת הראות שלי לתופעה שהבחנת בה:
אני חוששת שכאדם מפזר הצהרות גבוהה גבוהה, הוא מוצא עצמו בבוא היום נאלץ גם לקיימן. או אז, אם מתעורר קושי ביישום ההצהרות, האדם נקלע למצוקה קשה, שכן הוא מבין שלא יוכל לעמוד בדרישות שלו מעצמו. אם הוא גם פרפקציוניסט (כמוני...) ההבנה הזו כואבת ביותר. כפי שאני רואה זאת, מרגע ההבנה קיימות שתי דרכים להתמודדות: אחת, של שחור ולבן - ואז אם האדם רואה כי אינו מצליח להגשים את הצהרותיו במלואן, הוא פשוט בוחר בקיצוניות השניה - הפרת כל ההצהרות, ועל כן הוא מדחיק אותן או מבטלן כלא חשובות וזניחות (כך הוא הרי מבין כיום..). הדרך השניה היא של ספטקרום אפור נרחב, ואז האדם מבין שגם אם לא ימלא אחר הצהרותיו עד האות, עדין יוכל למלא כמה מהן שיוכל, ולעיתים זה עדיף מלא כלום.
אנחנו חיים בחברה המקדשת ביצועים מושלמים. כך הוא בתחום הקריירה וסביר שהורים פוטנציאלים יאמצו גישה זו גם לתחום ההורות. לא מפתיעה אותי, אם כן, הנטיה לקבל 'החלטות החלטיות' כמו אלה שמנית, גם [b]בלי להבין את מלוא משמעותן[/b]. זה אולי מתקשר לנקודה שהעלתה [po]ענת גביש[/po] : בהעדר סביבה המספקת חשיפה מלאה לעולם ההורות (פראפראזה שלי למונח [po]' מציאות[/po] מתנכרת [po]לתינוקות '[/po] שקצת צורם לי), לא יוכלו הורים לעתיד להבין את מלוא המשמעות של הצהרותיהם עד שלא יחזיקו את תינוקם בידיהם ואז זה עלול להיות רגע מאוחר מדי.
כיון שאני גם 'חושדת' באותם הורים-פוטנציאלים-מפזרי-החלטות בהם נתקלת בפרפקציוניזם, אזי לא מפליא אותי שהסטיה הקלה ביותר מן התכנון ה'מושלם' ('מה התינוק לא נולד שמנמן וורוד כמו התינוק בן שלושת החודשים בסצנת הלידה בסרט?') משאירה אותם המומים.
אז למה בנקודה זו הם בוחרים לוותר? אופציה אחת היא שהם אנשי ה'שחור-לבן'. אופציה אחרת מנית את בעצמך - אופנה. ההחלטות שפוזרו בלהט כה רב, הרי לא נתקבלו מתוך מודעות מושכלת או מתוך אמונה בדרך, הן נתקבלו משום שהיו צו האופנה. בשביל אופנה, לא בטוח ששווה לסבול (בעצם, כמעט בטוח שלא שווה לסבול!). והנה מתכון לויתור.
סוגיה אחרת היא [b]קלות[/b] הויתור - אם עניננו בויתור על אופנה, הרי שאני מניחה (אם כי לא יודעת) שהוא אכן קל. כאן קשה לי למצוא אכזבה, שהרי החלטה שהתבססה על אופנה ותו לא, היתה בלתי רצינית מלכתחילה, אז מה יפלא שגם ניזנחה בחוסר רצינות? אם בויתור מחמת שחור-לבן עסקינן, אני מבטיחה לך שהוא [b]לא[/b] קל! גם המעבר האדוק ביותר לצבע הנגדי, לא משכיח את האכזבה מחוסר היכולת להגיע לביצוע המושלם. והגם שיש שיחרור רגעי מהצורך לעמוד בהחלטה בלתי ישימה (בלתי ישימה עבורך באותו רגע, אני מסייגת), הרי שטעם ההחמצה רודף אחריך לשנים רבות. התוכלי למצוא לפחות בכך נחמה? אני מניחה שלא... :-) :-(
אני אמנם מדברת כאן בלשון 'אנשים' ו'הורים צעירים', אך אני מניחה כי לא קשה לזהות את הקווים האוטוביוגרפים שהצליחו להתגנב לכאן... אצלי זה אמנם לא היה במישורים אותם מנית (נשיאה, שינה וכד'), גם לא במישור המסירות או "העבודה הקשה" (במרכאות כי זו העבודה הקשה המענגת והמספקת ביותר שחוויתי עד כה, אז אולי, במובן זה, היא דוקא הכי קלה? :-)), אבל זה בהחלט היה באחרים (וכאן הצנזור הפנימי הורה לחתוך..). אני מודה ומתוודה שאף אני הייתי בין אותם אנשי שחור-לבן פרפקציוניסטים. גם אני האמנתי בלב שלם בהחלטות שקיבלתי בטרם עת וביכולתי לממשן. עד שהמציאות לימדה אחרת...והויתור כאב. הוא מכאיב עד היום.
אלא שבינתיים, קצת התבגרתי (או הזדקנתי..), זכיתי להכיר גם כמה גווני אפור (שלא בשיער), ובעיקר למדתי להמנע מהחלטות פרלימינריות ,גורפות ובלתי תואמות מציאות (ונא לא לקרוא את דברי כאילו ההנקה, הנשיאה והשינה משותפת הן הבלתי תואמות מציאות... :-), כוונתי היא כי המחשבה שהכל יפעל בדיוק רב על פי התכנון, היא הבלתי מציאותית...). יש שאיפות, יש כוונות, יש גם הכנה, ואני ממתינה לרגע האמת כדי לפעול בצורה הכי מושכלת והכי נכונה לאותו רגע, בלי הלחץ של עמידה בציפיות, בין שלי מעצמי ובין של הסביבה ממני. מבחינתי, זו הדרך להבטיח שאקיים את מירב שאיפותי (וכאמור, מירב, או אפילו חלק, עדיפים מלא כלום!).
המזור למצב בו מצויים הזוגות הסובבים אותך? קשה לי לקבוע. עם זאת, אין לי ספק כי חשיפה לחיי משפחה אמיתיים (התלבטתי לגבי המילה המתאימה כאן – אולי 'ריאלים' מתאים יותר? אולי 'רצויים'?) עשוייה למנוע מאנשים רבים מליפול למלכודת השחור-לבן (העדר תדמית אוטופית תמיד עוזר במצבים כאלה, כי ביטול הלבן גורר גם את ביטול השחור...), כמו גם, עבור אחרים, להפוך את הסוגיה מעניין שבאופנה לעניין שבמציאות (וככזה לרציני יותר). וגווני האפור? אז כנראה שיש ברי מזל הנולדים עם היכולת, אחרים רוכשים אותה בעמל שנים. אבל את זה באמת כבר קשה ללמד...