על ידי א'* » 14 אוקטובר 2008, 11:52
רוצה לשתף אתכם במה שכרגע מהווה מצוקה גדולה עבורי. יש לי בן זוג כבר שנתיים, ואנחנו עדיין לא גרים יחד. עד כה שכרתי דירה עם שותפים ולפני 3 חודשים בן הזוג שלי שכר דירה גדולה במחשבה שיום אחד, לא מאוד רחוק, אני אעבור לגור איתו שם. יש לציין שעד אותו זמן אני הייתי זו שהביעה רצון במגורים משותפים והוא פחד והסתייג. לאחרונה היוצרות התהפכו. לפני כחודש קיבלתי הודעה מבעלי הבית הנוכחיים שלי שהם לא ממשיכים איתי ועם שותפיי את חוזה השכירות, כלומר עד תחילת נובמבר עליי לעבור לבית אחר. יש היגידו שהעולם דאג לזמן את המאורעות כך שהשאלה של מגורים עם בן זוגי תעלה ברצינות על הפרק. והוא - כבר כחודשיים בגישה חיובית לגבי שאעבור איתו, פתאום נולדה בו איזו מוכנות לבדוק איך זה לחיות יחד, למרות הקשיים.
כעת אתאר בפניכם את הקושי שעולה בי לגבי העניין ושבו אני מאבדת את עצמי: ככל שאני בודקת יותר ברצינות את האפשרות לגור איתו כך יותר ויותר נלחץ אצלי איזה כפתור שידוע לי ומוכר מכשבר הימים. עד לפני כחצי שנה הבאתי מקום תלותי ופגיע מאד לתוך הקשר. היה בי כל כך הרבה פחד נטישה, שכמובן היה איתי רב חיי, והתבטא גם בזוגיות. הייתי מאוד מאוד קנאית , אבל באופן שאולי לא הרבה אנשים רגילים לחוות או לראות בזוגיות: קינאתי בו מתוך תחרותיות. התלוותי אליו במסעותיו הרוחניים וחששתי שהוא יעשה משהו בלעדי, אפילו חששתי שהוא יהיה יותר מפותח ממני, ושפשוט יהיה יותר מאושר ממני. כל הזמן הזה בזתי לעצמי נורא על התחושות האלה העולות בי, אך גם לא יכולתי לעשות עם זה דבר. במבט לאחור אני מבינה שקשה היה לי לעשות את ההפרדה בינינו. חשתי שאנחנו כמו אדם אחד. כמובן שזה היה רק חלק ממה שהרגשתי. יחד עם זה גם היתה שם אהבה עמוקה ורצון עמוק שיהיה לו טוב. והסתירה הזו בתוכי פיצלה וקרעה אותי. הדבר יצר מתחים אדירים בינינו. חשתי שאני חייבת להיות בשליטה מתמדת על מה שקורה בינינו ואצלו. על אף שהייתה שם גם הרבה מודעות מצידי ודיבורים מפוקחים, עדיין הרגשות העזים היו משתלטים.
לפני כחצי שנה בן זוגי החליט על פרידה. כמובן שהוא כאב מאד את בחירתו, אך גם חש שיש לה ערך השרדותי לשנינו. אני עברתי משבר נוראי כי כל מה שפחדתי ממנו בעצם קרה והתממש. אך לאט לאט בתוך המשבר הזה מצאתי את כוחותיי שלי, מצאתי את קולי. במשך החודש שהיינו בנפרד עשיתי עבודה של כל פעם לחזור ולראות את עצמי במקום לערוך השוואות עמו, או לייסר את עצמי במחשבה על איך הוא מתמודד ושבטח הוא כבר השתחרר מהכאב ושכח ממני. כל פעם חזרתי להרגיש את מה שיש בתוכי ולהכיל את זה. ומשם צמחו כוחות חדשים, ודרך שהיא שלי בתוך הדברים.
כעבור חודש חידשנו את הקשר והוא הביע רצון מחודש להיות איתי. לקח לי זמן להפתח אבל חשתי שהאהבה בינינו עדיין חיה, על אף כל הקשיים שעברנו, ובשם אהבה זו החלטתי לתת לזה צ'אנס. אך הפעם הדברים נראו אחרת לגמרי - הרגשתי הרבה יותר בטוחה במקום שלי, ולא חששתי לעשות דברים לבד, כמו לנסוע לכל מיני סדנאות שרציתי, וגם לחו"ל. כל אלה גרמו לי סיפוק, וגם שמחה בתוך הקשר. על הנפרדות שיכולה להתקיים בתוך היחד. זו הייתה עצמאות רגשית חדשה. כיוון שה"גרוע מכל" כבר קרה וראיתי שנשארתי בחיים, לא היה לי ממה לפחד.
נראה כי לאור ההתפתחויות החדשות האלה האפשרות של מגורים משותפים פתאום נהיתה ריאלית, והוא פחות פחד מהאפשרות הזו מבעבר ויותר רצה בה. אך מאז שאני חושבת לקחת את חיי כפי שהם בביתי ולהעביר לבית שבו הוא חי - עולות בי תחושות דומות כמו בעבר. לפתע אני שוב קנאית לכל מה שהוא עושה, ומרגישה אומללה ותלויה בו. בסוף החודש הוא מתחיל לעבוד בעיר אחרת כלומר צפויות לו נסיעות יומיומיות מהבית לעבודה וחזור. אני מדמיינת אורח חיים כזה שאני מחכה לו בערבים בבית, חשה קינאה באם הוא מתעכב ויוצא עם חברים, ומרגישה צורך להיות בשליטה על כל צעד שלו. אלה לא חיים! יש לאמר שכבר הרבה שנים אני נמצאת בהתפתחות רוחנית, אך כשאני משווה את עצמי אליו - אינני יכולה להנות מדרכי העצמאית. כל דבר נמדד בהשוואה אליו. אני מיוסרת מאוד מעצם זה שתחושותיי השליליות חזרו. הייתי בטוחה שהפרק הזה מאחוריי. אך כנראה שהבית היה לי לעוגן בבניה של הנפרדות והעצמאות שלי, והשינוי במצב מערער דברים שעוד לא נבנו בתוכי עד הסוף.
יש כמובן את האפשרות שאני אשכור דירה בנפרד ממנו. מרגיש לי מגוחך להתחיל לגור שוב עם שותפים כשיש לי בן זוג, ולגור לבד בדירה שהיא לא חדרון לא כל כך ריאלי לי מבחינה כלכלית. יש לציין שהוא משלם כעת שכירות גבוהה על דירתו הגדולה והוא אמר לי שאם אנו לא עוברים לגור יחד - יכול להיות שהוא יעזוב את הדירה הזאת כי לא יוכל לשלם עליה, ויכול להיות שיעבור כבר לעיר שבה הוא הולך לעבוד. מבחינתי זה לא בא בחשבון שנגור בערים שונות. הזוגיות שלנו די אינטנסיבית ולא נראה לי נכון שפתאום נתחיל להפגש פעם בשבוע... כמובן שכל הפרטים הטכניים האלה הם לא ממש העניין. העניין הוא יותר הפחד שלי מאינטימיות, והקושי להיות בתוכה ולהשאר עצמי.
אשמח מאד לקבל תגובות, ועצות או לשמוע אם יש מישהי או מישהו שמכיר את מה שאני עוברת. רוב הזמן אני מרגישה מאד לבד בתחושות השליליות האלה, ומתביישת בהן.
אני רוצה גם לאמר שיש איזשהו קול "של החברה", של מה ש"מקובל" שאומר לי איך הדברים "אמורים" להיות וכל סטייה ממנו מראה ש"משהו לא בסדר". לפי הקול הזה - זה לא נורמלי לא לגור יחד אחרי שנתיים. כשאני שבויה בקול הזה אני חשה שתווך האפרויות שלי צר מאד. שהרבה ממה שאני עושה או מרגישה איננו "בסדר".
עזבתי את בית הוריי בטריקת דלת בגיל מאד צעיר, ומאז, אף כי חלה התבגרות והשלמה עם השנים שעברו, ויחסי עם הוריי התרככו מעט, עדיין קשה לי לדמיין איך אוכל לחיות במשפחה משל עצמי. כאבי העבר מהבית רודפים אותי ויוצרים דמיון מאד שלילי על איך זה יכול להיות עבורי. עם זאת אני מאד רוצה שתהיה לי משפחה יום אחד, ושאהיה בתוך היחסים, בריאה ומאושרת.
מודה לכם כל כך על ההקשבה!
רוצה לשתף אתכם במה שכרגע מהווה מצוקה גדולה עבורי. יש לי בן זוג כבר שנתיים, ואנחנו עדיין לא גרים יחד. עד כה שכרתי דירה עם שותפים ולפני 3 חודשים בן הזוג שלי שכר דירה גדולה במחשבה שיום אחד, לא מאוד רחוק, אני אעבור לגור איתו שם. יש לציין שעד אותו זמן אני הייתי זו שהביעה רצון במגורים משותפים והוא פחד והסתייג. לאחרונה היוצרות התהפכו. לפני כחודש קיבלתי הודעה מבעלי הבית הנוכחיים שלי שהם לא ממשיכים איתי ועם שותפיי את חוזה השכירות, כלומר עד תחילת נובמבר עליי לעבור לבית אחר. יש היגידו שהעולם דאג לזמן את המאורעות כך שהשאלה של מגורים עם בן זוגי תעלה ברצינות על הפרק. והוא - כבר כחודשיים בגישה חיובית לגבי שאעבור איתו, פתאום נולדה בו איזו מוכנות לבדוק איך זה לחיות יחד, למרות הקשיים.
כעת אתאר בפניכם את הקושי שעולה בי לגבי העניין ושבו אני מאבדת את עצמי: ככל שאני בודקת יותר ברצינות את האפשרות לגור איתו כך יותר ויותר נלחץ אצלי איזה כפתור שידוע לי ומוכר מכשבר הימים. עד לפני כחצי שנה הבאתי מקום תלותי ופגיע מאד לתוך הקשר. היה בי כל כך הרבה פחד נטישה, שכמובן היה איתי רב חיי, והתבטא גם בזוגיות. הייתי מאוד מאוד קנאית , אבל באופן שאולי לא הרבה אנשים רגילים לחוות או לראות בזוגיות: קינאתי בו מתוך תחרותיות. התלוותי אליו במסעותיו הרוחניים וחששתי שהוא יעשה משהו בלעדי, אפילו חששתי שהוא יהיה יותר מפותח ממני, ושפשוט יהיה יותר מאושר ממני. כל הזמן הזה בזתי לעצמי נורא על התחושות האלה העולות בי, אך גם לא יכולתי לעשות עם זה דבר. במבט לאחור אני מבינה שקשה היה לי לעשות את ההפרדה בינינו. חשתי שאנחנו כמו אדם אחד. כמובן שזה היה רק חלק ממה שהרגשתי. יחד עם זה גם היתה שם אהבה עמוקה ורצון עמוק שיהיה לו טוב. והסתירה הזו בתוכי פיצלה וקרעה אותי. הדבר יצר מתחים אדירים בינינו. חשתי שאני חייבת להיות בשליטה מתמדת על מה שקורה בינינו ואצלו. על אף שהייתה שם גם הרבה מודעות מצידי ודיבורים מפוקחים, עדיין הרגשות העזים היו משתלטים.
לפני כחצי שנה בן זוגי החליט על פרידה. כמובן שהוא כאב מאד את בחירתו, אך גם חש שיש לה ערך השרדותי לשנינו. אני עברתי משבר נוראי כי כל מה שפחדתי ממנו בעצם קרה והתממש. אך לאט לאט בתוך המשבר הזה מצאתי את כוחותיי שלי, מצאתי את קולי. במשך החודש שהיינו בנפרד עשיתי עבודה של כל פעם לחזור ולראות את עצמי במקום לערוך השוואות עמו, או לייסר את עצמי במחשבה על איך הוא מתמודד ושבטח הוא כבר השתחרר מהכאב ושכח ממני. כל פעם חזרתי להרגיש את מה שיש בתוכי ולהכיל את זה. ומשם צמחו כוחות חדשים, ודרך שהיא שלי בתוך הדברים.
כעבור חודש חידשנו את הקשר והוא הביע רצון מחודש להיות איתי. לקח לי זמן להפתח אבל חשתי שהאהבה בינינו עדיין חיה, על אף כל הקשיים שעברנו, ובשם אהבה זו החלטתי לתת לזה צ'אנס. אך הפעם הדברים נראו אחרת לגמרי - הרגשתי הרבה יותר בטוחה במקום שלי, ולא חששתי לעשות דברים לבד, כמו לנסוע לכל מיני סדנאות שרציתי, וגם לחו"ל. כל אלה גרמו לי סיפוק, וגם שמחה בתוך הקשר. על הנפרדות שיכולה להתקיים בתוך היחד. זו הייתה עצמאות רגשית חדשה. כיוון שה"גרוע מכל" כבר קרה וראיתי שנשארתי בחיים, לא היה לי ממה לפחד.
נראה כי לאור ההתפתחויות החדשות האלה האפשרות של מגורים משותפים פתאום נהיתה ריאלית, והוא פחות פחד מהאפשרות הזו מבעבר ויותר רצה בה. אך מאז שאני חושבת לקחת את חיי כפי שהם בביתי ולהעביר לבית שבו הוא חי - עולות בי תחושות דומות כמו בעבר. לפתע אני שוב קנאית לכל מה שהוא עושה, ומרגישה אומללה ותלויה בו. בסוף החודש הוא מתחיל לעבוד בעיר אחרת כלומר צפויות לו נסיעות יומיומיות מהבית לעבודה וחזור. אני מדמיינת אורח חיים כזה שאני מחכה לו בערבים בבית, חשה קינאה באם הוא מתעכב ויוצא עם חברים, ומרגישה צורך להיות בשליטה על כל צעד שלו. אלה לא חיים! יש לאמר שכבר הרבה שנים אני נמצאת בהתפתחות רוחנית, אך כשאני משווה את עצמי אליו - אינני יכולה להנות מדרכי העצמאית. כל דבר נמדד בהשוואה אליו. אני מיוסרת מאוד מעצם זה שתחושותיי השליליות חזרו. הייתי בטוחה שהפרק הזה מאחוריי. אך כנראה שהבית היה לי לעוגן בבניה של הנפרדות והעצמאות שלי, והשינוי במצב מערער דברים שעוד לא נבנו בתוכי עד הסוף.
יש כמובן את האפשרות שאני אשכור דירה בנפרד ממנו. מרגיש לי מגוחך להתחיל לגור שוב עם שותפים כשיש לי בן זוג, ולגור לבד בדירה שהיא לא חדרון לא כל כך ריאלי לי מבחינה כלכלית. יש לציין שהוא משלם כעת שכירות גבוהה על דירתו הגדולה והוא אמר לי שאם אנו לא עוברים לגור יחד - יכול להיות שהוא יעזוב את הדירה הזאת כי לא יוכל לשלם עליה, ויכול להיות שיעבור כבר לעיר שבה הוא הולך לעבוד. מבחינתי זה לא בא בחשבון שנגור בערים שונות. הזוגיות שלנו די אינטנסיבית ולא נראה לי נכון שפתאום נתחיל להפגש פעם בשבוע... כמובן שכל הפרטים הטכניים האלה הם לא ממש העניין. העניין הוא יותר הפחד שלי מאינטימיות, והקושי להיות בתוכה ולהשאר עצמי.
אשמח מאד לקבל תגובות, ועצות או לשמוע אם יש מישהי או מישהו שמכיר את מה שאני עוברת. רוב הזמן אני מרגישה מאד לבד בתחושות השליליות האלה, ומתביישת בהן.
אני רוצה גם לאמר שיש איזשהו קול "של החברה", של מה ש"מקובל" שאומר לי איך הדברים "אמורים" להיות וכל סטייה ממנו מראה ש"משהו לא בסדר". לפי הקול הזה - זה לא נורמלי לא לגור יחד אחרי שנתיים. כשאני שבויה בקול הזה אני חשה שתווך האפרויות שלי צר מאד. שהרבה ממה שאני עושה או מרגישה איננו "בסדר".
עזבתי את בית הוריי בטריקת דלת בגיל מאד צעיר, ומאז, אף כי חלה התבגרות והשלמה עם השנים שעברו, ויחסי עם הוריי התרככו מעט, עדיין קשה לי לדמיין איך אוכל לחיות במשפחה משל עצמי. כאבי העבר מהבית רודפים אותי ויוצרים דמיון מאד שלילי על איך זה יכול להיות עבורי. עם זאת אני מאד רוצה שתהיה לי משפחה יום אחד, ושאהיה בתוך היחסים, בריאה ומאושרת.
מודה לכם כל כך על ההקשבה!