אמא לאסף יואב עידו וליבי
-
- הודעות: 44
- הצטרפות: 06 פברואר 2009, 20:58
- דף אישי: הדף האישי של אמא_לאסף_יואב_עידו_וליבי*
אמא לאסף יואב עידו וליבי
רק בשביל להעיף כבר את סימן השאלה....
אולי בהמשך, אוסיף עוד תוכן.
זה בעצם מין סיפור מסע שכזה, שהתרחש בגוף, בנפש, בנשמה.
סוף אוק' 08
אני אחרי לידה יפה, פיזיולוגית, מעצימה (כן, המילה השחוקה הזו מיטיבה לתאר יותר מכל את החוויה הזו), עם מיילדת פרטית טובה.
אמא ל-3 בנים קטנים (בני 5, 4 ו-2), גאווה.
כבר בזמן ההריון ה-3 התוודעתי לנושא הלידה הביתית.התחברתי לזה מאוד, אבל כנראה שעדיין לא הייתי בשלה לממש אותו. תודה על הלידות הטובות שהיו לי עד כה בבי"ח. אני יודעת כמה שזה לא טריוויאלי.
כשעידו היה בן שנה ו-3 חוד', נכנסתי להריון סוף סוף (רצינו כבר קודם). הריון כזה מוזר, פתאום בחילות, הקאות, צרבות. מעולם לא היו לי כאלה דברים. הריון לא קל.
בפנים כבר ידעתי שאני רוצה ללדת בבית, אבל ליתר ביטחון, שריינתי את אביגיל (המיילדת של עידו) ממרכז הלידה בלניאדו ממש בהתחלה. ניסיתי להבין למה אני בוחרת הפעם בבית. אפילו המצאתי לעצמי סיבות "למה לא כדאי". וגם כשהיה נדמה לי שאני עוברת את המחסומים של עצמי, נותרה ההתמודדות מול בן הזוג.
די מהר, בעלי הפך שותף מלא, גאה ותומך בבחירה הזו.
דיברתי עם מס' מיילדות בית ונפגשתי עם מיכל בונשטיין בשבוע 22. ידעתי: זהו זה, איתה אלד את בתי. מפגישה לפגישה עם מיכל הלכנו והתאהבנו. בה, בלידת הבית, בחוויה שמתרגשת עלינו לטובה.
שבוע לפני הלידה
אחרי שבועות בהם היו הרבה צירים סדירים, מיכל מציעה בדיקה. 2 ס"מ, צוואר אחורי אבל רך ומקוצר. תינוקת לא גדולה. אופטימיות.
יום לפני הלידה
שבוע 40+5, ביקור אצל מיכל. מיכל בודקת אותי. פתיחה 3, תינוקת במשקל 3.6 (מאוחר יותר מיכל תאמר שחשבה בלילה שהערכת המשקל שנתנה לי היתה שגויה).
לי כבר נמאס מהמתח בו אני נמצאת, נמאס מחוסר הסבלנות שלי. להצעתה לקחתי הומאופטיה (מהלתי בבית במים) - קוהוש משהו, לא זוכרת בדיוק.
בערב הלכנו לחברים. היו צירים, אבל לא סדירים. כאלו שניתן להתעלם מהם.
בבית הבנתי שההריון הזה הולך למתוח את קצה גבול הסבלנות שלי.
חצות: נכנסתי למיטה, ציר. מממ......... זה מרגיש אחרת, כואב יותר. מנסה להמשיך לישון, ציר. בדיוק 10 דק' אחרי הציר הראשון. ככה עוברת שעה, בסופה הערתי את בעלי: "אני לא רוצה את הילדים בבית", אמרתי לו."נעביר אותם לאיילת (החברה שהיתה איתי בלידה). נחכה עוד קצת ונעביר אותם". לא רציתי שיהיו פה בזמן שכואב לי (הייתי בטוחה שיתעוררו מתישהו למשמע ההתרחשויות), או שיצטרכו את בעלי ולא יוכל להיות איתי.
2:30: טלפון לאיילת שמתרגשת מאוד. היא כבר מכינה מיטה לאסף ויואב. טלפון נוסף למיכל, עידכון קצר. הרי אי אפשר לדעת לאן זה יתפתח מכאן.
4:00: מיכל מתקשרת אליי. הכל בסדר, צירים תכופים, אבל לא כואבים. בעלי מקפיץ את אסף ויואב. עידו יישאר בבית, אין סיכוי שיתעורר, וגם ככה ב-7:00 הגן שלו נפתח. אמא שלי מגיעה אליי. אני מקפצת על הכדור בסלון, מסובבת את האגן עם כל ציר.
7:30: בעלי מקפיץ את עידו לגן. מיכל מתקשרת ושומעת אותי בציר: "אני מגיעה", היא אומרת.
בעלי שואל אם לסדר את הסלון, ואני אומרת שעוד לא. מדחיקה את העובדה הברורה מאוד הלידה קרבה ובאה.
בינתיים גם איילת מצטרפת. אני שמחה שהיא תהיה איתי וגם תוכל לצלם (בדיוק סיימה קורס צילום ב"קאמרה אובסקורה" ).
8:40: מיכל הגיעה. אחרי התארגנות קצרה, היא שואלת אותי אם אני רוצה להיבדק. אני מהססת, כי החשש מאכזבה מאוד גדול. בסוף אומרת כן. הבדיקה מאוד מאוד מעודדת, פתיחה 5-6, ראש צף. בינתיים צירים נעים בין תדירות של כל 5 דק' לבין 10 דק'.
הכדור שהיה צמוד אליי בלידה הקודמת – ננטש. במקומו מיכל סידרה לי 2 כריות על שולחן האוכל בסלון. שם מצאתי עצמי נשענת בכל ציר.
10:30: מיכל מציעה כמה פעמים (וגם בעלי) שאכנס לבריכה. אני לא מעוניינת. יש לי תחושה שהצירים פשוט יתרחקו שם ואני כ"כ רוצה ללדת כ-ב-ר.
אחרי שראיתי שהצירים הפכו קצת יותר כואבים, נכנסתי לבריכה. נעים........ אולי נעים מדי? מהר מאוד מתברר שצדקתי, הצירים התמעטו והתרחקו. עם כל התחושה הנעימה שפשטה בגוף, העדפתי לצאת מן המים ולקדם את הלידה. יצאתי מהבריכה בשעה 11:30.
הייתי מאוד מאוד (!) עייפה, מכיוון שלא ישנתי המון זמן.
12:30: בעלי הציע שאבדק ואני סירבתי כמה וכמה פעמים. גם מיכל הציעה אבל מיד אמרה שהיא מסכימה איתי, שאולי לא צריך. הרי ארגיש בעצמי התקדמות או לחץ. לדעתי כמה התקדמתי בשביל הפיקנטריה – זה ממש לא נחוץ.
אבל מה? אני טיפוס סקרן . וגם כאן, הסקרנות הרגה את החתול. לאחר בדיקה, הגיעה אכזבה ענקית מצידי. אין שינוי בפתיחה, רק הראש ירד מעט .
פה קרה דבר מוזר. מיכל אמרה שזה הדהים והקסים אותה. היא רק סובבה את הראש אחרי שבדקה אותי ואני פשוט נרדמתי......
ישנתי שעה ו-20 דק' (!!), שינה עמוקה מאוד (חלמתי פעמיים), כשכל 10-12 דק' ציר כואב (בעיקר בגלל השכיבה). אני נוהמת ומתקפלת ומיד נרדמת חזק חזק. מאוד רציתי לקום, לקדם את הלידה. אבל מיכל עודדה אותי שהגוף זקוק למנוחה הזו ושבקרוב הצירים יהיו אינטנסיביים יותר. כמה שהיא צדקה.
13:40: בעלי מצטרף ושוכב לצידי על המזרן (שהבאנו מחדר השינה, כי הוא הכי נוח לי). אני עדיין שוכבת על צידי, לופתת את בעלי בכל ציר: "די כבר, נמאס לי, אני רוצה להיות אחרי הכל". נרגעת מעט ושוב ציר: "די!! למה זה כ"כ כואב?? בואי כבר ילדה שלי. כואב לי".
מיכל מאחוריי, קופצת אליי ומעסה בכל ציר. מעודדת שאוטוטו הציר נגמר ואני מתקדמת עוד קצת.
14:30, שעה לפני הלידה: מיכל בודקת. 7 ס"מ, צוואר מאוד דק, ראש -2. זה השלב שמיכל ציפתה לו. הסבירה לי שלפתיחה אין משמעות כ"כ בלידה רביעית שכזו. למצב הצוואר יש משמעות גדולה יותר ואני כבר אוטוטו שם.
בנק' הזו מיכל תיארה בדף מעקב הלידה שלה, את הצירים כך: צירים סוערים. וכאלו הם היו. טילטלו את גופי ונשמתי. צעקתי וזעקתי ונשכתי וכאבתי כ"כ. הצירים הגיעו כל 2-3 דק', נוראיים, כואבים, מבלבלים.
15:00: נכנסתי שוב למים. מתחילה להרגיש לחץ באגן. נשענתי עם החזה קדימה על דופן הבריכה. בעלי כורע מחוץ למים מולי ואני כמעט נושכת אותו (ועוצרת, כי לא רוצה להכאיב לו), צובטת, שורטת, נאחזת. הגוף משתולל במים, כמו נכנס בו שד: "אני רוצה ללחוץ!!!" "תעזבי אותי ילדה, את מ-כ-א-י-ב-ה לי!".
מיכל מבקשת שאצא מן המים. היא חושבת שאולי התינוקת קצת גדולה והיא רוצה להשגיח ביציאתה, אולי קשה לה לרדת ככה. אני רוצה לצאת לקרקע מוצקה, אבל לא מאמינה שזה אפשרי בכלל.
15:20: קשה לי לצאת מהמים עם צירים תכופים וכואבים כ"כ. רק הוצאתי את 2 רגליי מחוץ לבריכה ותפס אותי ציר. אני נופלת ונאחזת בבעלי, מנסה לצרוח את הילדה החוצה: "די!!! אני לא יכולה, היא תקועה! היא לא תצא! אלוהים, כואב ליייייייי!". לוחצת ומרגישה את הראש יורד קצת.
מיכל מציעה לי לעמוד על 4 או 6 על המזרן, להישען על הכדור.
15:33: אני נזרקת על המזרן שהיה צמוד לבריכה מרחק פסיעה, מעיפה את הכדור משם ונשכבת כמו מוסלמי מתפלל. הטוסיק שלי באוויר וכל החלק העליון צמוד למזרן.
לחיצה על לחיצה והראש יוצא. מיכל אומרת: "שנייה, תנשפי, לא ללחוץ. וואו, יש פה משהו מדהים (השק שלם). שלא תיקרעי, היא עם היד על הראש, תנשפי".
הראש בחוץ ואני פשוט נשכבת על הבטן כמעט לגמרי (מיכל אמרה שאת זה היא עוד לא ראתה ). לחיצה אחרונה והגוף מחליק ממני, תחושה עילאית. אני זוכרת שבאותן שניות ממש המחשבה שעלתה לי בראש היתה: "יש!! זה נגמר".
מסתובבת על הצד להכיר לראשונה את בתי. מיכל אומרת שהיא נראית לה גדולה. מי גדולה? הפיצפונת הזו שלצידי? "יפה שלי", אני קוראת, "בואי מתוקה שלי, בואי אליי, אני רוצה אותך כל כך".
זה היה מעבר מדהים מדהים מדהים וכ"כ חד בין הכאב העז ביותר שחשתי בחיי, לבין אהבה ואושר עצומים. מעבר של שניות.
שילייה יוצאת בקלות, מלטפת אותי. אימי, בידיים רועדות, חותכת את חבל הטבור לאחר שסיים לתת לבתי את כל מה ששייך לה. אפגר 10 ושוב 10.
היא נשקלת: 4040 קילו, הקף ראש גדול של 38 ס"מ. איזה כיף! כל ההריון חששתי שתהיה קטנה.........
מיכל בודקת אותי ושמחה לבשר לי שאני שלמה. תודה תודה תודה!
זו היתה חוויה מדהימה שלא אשכח כל חיי (כמו את כל הימים בהם באו ילדיי אל העולם). משהו מיוחד שסחף את כל הנוכחים. בעלי ציין לאורך כל הלידה: "מי צריך ללכת לבי"ח? תראו איזה חדר לידה טבעי מושלם יש לנו כאן. הכי טוב ללדת בבית".
חברתי איילת אמרה למיכל שאם לידת בית היתה כוללת אפידורל, אז היא היתה שמחה ומעדיפה ללדת בבית .
תודה לאל על 4 ילדים בריאים, על בעל אהוב ועל מסע חדש וטוב שמתחיל מהנקודה הזו של חיי.
----משתפת עם התמונות שהן מזכרת מדהימה מהיום המופלא ההוא.
הראש בהכתרה:
![תמונה](http://img25.imageshack.us/img25/3753/1resizeeb4.jpg)
מיכל מסירה את הקרומים מהראש של ליבי:
![תמונה](http://img25.imageshack.us/img25/9835/2resizekx2.jpg)
יד על הראש:
![תמונה](http://img14.imageshack.us/img14/8835/3resizeuq7.jpg)
כמעט בחוץ:
![תמונה](http://img14.imageshack.us/img14/8977/4resizepq4.jpg)
זהו, ליבי בחוץ!
![תמונה](http://img25.imageshack.us/img25/3278/5resizesz6.jpg)
אולי בהמשך, אוסיף עוד תוכן.
זה בעצם מין סיפור מסע שכזה, שהתרחש בגוף, בנפש, בנשמה.
סוף אוק' 08
אני אחרי לידה יפה, פיזיולוגית, מעצימה (כן, המילה השחוקה הזו מיטיבה לתאר יותר מכל את החוויה הזו), עם מיילדת פרטית טובה.
אמא ל-3 בנים קטנים (בני 5, 4 ו-2), גאווה.
כבר בזמן ההריון ה-3 התוודעתי לנושא הלידה הביתית.התחברתי לזה מאוד, אבל כנראה שעדיין לא הייתי בשלה לממש אותו. תודה על הלידות הטובות שהיו לי עד כה בבי"ח. אני יודעת כמה שזה לא טריוויאלי.
כשעידו היה בן שנה ו-3 חוד', נכנסתי להריון סוף סוף (רצינו כבר קודם). הריון כזה מוזר, פתאום בחילות, הקאות, צרבות. מעולם לא היו לי כאלה דברים. הריון לא קל.
בפנים כבר ידעתי שאני רוצה ללדת בבית, אבל ליתר ביטחון, שריינתי את אביגיל (המיילדת של עידו) ממרכז הלידה בלניאדו ממש בהתחלה. ניסיתי להבין למה אני בוחרת הפעם בבית. אפילו המצאתי לעצמי סיבות "למה לא כדאי". וגם כשהיה נדמה לי שאני עוברת את המחסומים של עצמי, נותרה ההתמודדות מול בן הזוג.
די מהר, בעלי הפך שותף מלא, גאה ותומך בבחירה הזו.
דיברתי עם מס' מיילדות בית ונפגשתי עם מיכל בונשטיין בשבוע 22. ידעתי: זהו זה, איתה אלד את בתי. מפגישה לפגישה עם מיכל הלכנו והתאהבנו. בה, בלידת הבית, בחוויה שמתרגשת עלינו לטובה.
שבוע לפני הלידה
אחרי שבועות בהם היו הרבה צירים סדירים, מיכל מציעה בדיקה. 2 ס"מ, צוואר אחורי אבל רך ומקוצר. תינוקת לא גדולה. אופטימיות.
יום לפני הלידה
שבוע 40+5, ביקור אצל מיכל. מיכל בודקת אותי. פתיחה 3, תינוקת במשקל 3.6 (מאוחר יותר מיכל תאמר שחשבה בלילה שהערכת המשקל שנתנה לי היתה שגויה).
לי כבר נמאס מהמתח בו אני נמצאת, נמאס מחוסר הסבלנות שלי. להצעתה לקחתי הומאופטיה (מהלתי בבית במים) - קוהוש משהו, לא זוכרת בדיוק.
בערב הלכנו לחברים. היו צירים, אבל לא סדירים. כאלו שניתן להתעלם מהם.
בבית הבנתי שההריון הזה הולך למתוח את קצה גבול הסבלנות שלי.
חצות: נכנסתי למיטה, ציר. מממ......... זה מרגיש אחרת, כואב יותר. מנסה להמשיך לישון, ציר. בדיוק 10 דק' אחרי הציר הראשון. ככה עוברת שעה, בסופה הערתי את בעלי: "אני לא רוצה את הילדים בבית", אמרתי לו."נעביר אותם לאיילת (החברה שהיתה איתי בלידה). נחכה עוד קצת ונעביר אותם". לא רציתי שיהיו פה בזמן שכואב לי (הייתי בטוחה שיתעוררו מתישהו למשמע ההתרחשויות), או שיצטרכו את בעלי ולא יוכל להיות איתי.
2:30: טלפון לאיילת שמתרגשת מאוד. היא כבר מכינה מיטה לאסף ויואב. טלפון נוסף למיכל, עידכון קצר. הרי אי אפשר לדעת לאן זה יתפתח מכאן.
4:00: מיכל מתקשרת אליי. הכל בסדר, צירים תכופים, אבל לא כואבים. בעלי מקפיץ את אסף ויואב. עידו יישאר בבית, אין סיכוי שיתעורר, וגם ככה ב-7:00 הגן שלו נפתח. אמא שלי מגיעה אליי. אני מקפצת על הכדור בסלון, מסובבת את האגן עם כל ציר.
7:30: בעלי מקפיץ את עידו לגן. מיכל מתקשרת ושומעת אותי בציר: "אני מגיעה", היא אומרת.
בעלי שואל אם לסדר את הסלון, ואני אומרת שעוד לא. מדחיקה את העובדה הברורה מאוד הלידה קרבה ובאה.
בינתיים גם איילת מצטרפת. אני שמחה שהיא תהיה איתי וגם תוכל לצלם (בדיוק סיימה קורס צילום ב"קאמרה אובסקורה" ).
- "יום החולין הזה הוא יום שיש בו חסד
8:40: מיכל הגיעה. אחרי התארגנות קצרה, היא שואלת אותי אם אני רוצה להיבדק. אני מהססת, כי החשש מאכזבה מאוד גדול. בסוף אומרת כן. הבדיקה מאוד מאוד מעודדת, פתיחה 5-6, ראש צף. בינתיים צירים נעים בין תדירות של כל 5 דק' לבין 10 דק'.
הכדור שהיה צמוד אליי בלידה הקודמת – ננטש. במקומו מיכל סידרה לי 2 כריות על שולחן האוכל בסלון. שם מצאתי עצמי נשענת בכל ציר.
10:30: מיכל מציעה כמה פעמים (וגם בעלי) שאכנס לבריכה. אני לא מעוניינת. יש לי תחושה שהצירים פשוט יתרחקו שם ואני כ"כ רוצה ללדת כ-ב-ר.
אחרי שראיתי שהצירים הפכו קצת יותר כואבים, נכנסתי לבריכה. נעים........ אולי נעים מדי? מהר מאוד מתברר שצדקתי, הצירים התמעטו והתרחקו. עם כל התחושה הנעימה שפשטה בגוף, העדפתי לצאת מן המים ולקדם את הלידה. יצאתי מהבריכה בשעה 11:30.
הייתי מאוד מאוד (!) עייפה, מכיוון שלא ישנתי המון זמן.
12:30: בעלי הציע שאבדק ואני סירבתי כמה וכמה פעמים. גם מיכל הציעה אבל מיד אמרה שהיא מסכימה איתי, שאולי לא צריך. הרי ארגיש בעצמי התקדמות או לחץ. לדעתי כמה התקדמתי בשביל הפיקנטריה – זה ממש לא נחוץ.
אבל מה? אני טיפוס סקרן . וגם כאן, הסקרנות הרגה את החתול. לאחר בדיקה, הגיעה אכזבה ענקית מצידי. אין שינוי בפתיחה, רק הראש ירד מעט .
פה קרה דבר מוזר. מיכל אמרה שזה הדהים והקסים אותה. היא רק סובבה את הראש אחרי שבדקה אותי ואני פשוט נרדמתי......
ישנתי שעה ו-20 דק' (!!), שינה עמוקה מאוד (חלמתי פעמיים), כשכל 10-12 דק' ציר כואב (בעיקר בגלל השכיבה). אני נוהמת ומתקפלת ומיד נרדמת חזק חזק. מאוד רציתי לקום, לקדם את הלידה. אבל מיכל עודדה אותי שהגוף זקוק למנוחה הזו ושבקרוב הצירים יהיו אינטנסיביים יותר. כמה שהיא צדקה.
13:40: בעלי מצטרף ושוכב לצידי על המזרן (שהבאנו מחדר השינה, כי הוא הכי נוח לי). אני עדיין שוכבת על צידי, לופתת את בעלי בכל ציר: "די כבר, נמאס לי, אני רוצה להיות אחרי הכל". נרגעת מעט ושוב ציר: "די!! למה זה כ"כ כואב?? בואי כבר ילדה שלי. כואב לי".
מיכל מאחוריי, קופצת אליי ומעסה בכל ציר. מעודדת שאוטוטו הציר נגמר ואני מתקדמת עוד קצת.
14:30, שעה לפני הלידה: מיכל בודקת. 7 ס"מ, צוואר מאוד דק, ראש -2. זה השלב שמיכל ציפתה לו. הסבירה לי שלפתיחה אין משמעות כ"כ בלידה רביעית שכזו. למצב הצוואר יש משמעות גדולה יותר ואני כבר אוטוטו שם.
בנק' הזו מיכל תיארה בדף מעקב הלידה שלה, את הצירים כך: צירים סוערים. וכאלו הם היו. טילטלו את גופי ונשמתי. צעקתי וזעקתי ונשכתי וכאבתי כ"כ. הצירים הגיעו כל 2-3 דק', נוראיים, כואבים, מבלבלים.
15:00: נכנסתי שוב למים. מתחילה להרגיש לחץ באגן. נשענתי עם החזה קדימה על דופן הבריכה. בעלי כורע מחוץ למים מולי ואני כמעט נושכת אותו (ועוצרת, כי לא רוצה להכאיב לו), צובטת, שורטת, נאחזת. הגוף משתולל במים, כמו נכנס בו שד: "אני רוצה ללחוץ!!!" "תעזבי אותי ילדה, את מ-כ-א-י-ב-ה לי!".
מיכל מבקשת שאצא מן המים. היא חושבת שאולי התינוקת קצת גדולה והיא רוצה להשגיח ביציאתה, אולי קשה לה לרדת ככה. אני רוצה לצאת לקרקע מוצקה, אבל לא מאמינה שזה אפשרי בכלל.
- "ממעמקים קראתי אלייך בואי אליי
15:20: קשה לי לצאת מהמים עם צירים תכופים וכואבים כ"כ. רק הוצאתי את 2 רגליי מחוץ לבריכה ותפס אותי ציר. אני נופלת ונאחזת בבעלי, מנסה לצרוח את הילדה החוצה: "די!!! אני לא יכולה, היא תקועה! היא לא תצא! אלוהים, כואב ליייייייי!". לוחצת ומרגישה את הראש יורד קצת.
מיכל מציעה לי לעמוד על 4 או 6 על המזרן, להישען על הכדור.
15:33: אני נזרקת על המזרן שהיה צמוד לבריכה מרחק פסיעה, מעיפה את הכדור משם ונשכבת כמו מוסלמי מתפלל. הטוסיק שלי באוויר וכל החלק העליון צמוד למזרן.
לחיצה על לחיצה והראש יוצא. מיכל אומרת: "שנייה, תנשפי, לא ללחוץ. וואו, יש פה משהו מדהים (השק שלם). שלא תיקרעי, היא עם היד על הראש, תנשפי".
הראש בחוץ ואני פשוט נשכבת על הבטן כמעט לגמרי (מיכל אמרה שאת זה היא עוד לא ראתה ). לחיצה אחרונה והגוף מחליק ממני, תחושה עילאית. אני זוכרת שבאותן שניות ממש המחשבה שעלתה לי בראש היתה: "יש!! זה נגמר".
מסתובבת על הצד להכיר לראשונה את בתי. מיכל אומרת שהיא נראית לה גדולה. מי גדולה? הפיצפונת הזו שלצידי? "יפה שלי", אני קוראת, "בואי מתוקה שלי, בואי אליי, אני רוצה אותך כל כך".
זה היה מעבר מדהים מדהים מדהים וכ"כ חד בין הכאב העז ביותר שחשתי בחיי, לבין אהבה ואושר עצומים. מעבר של שניות.
שילייה יוצאת בקלות, מלטפת אותי. אימי, בידיים רועדות, חותכת את חבל הטבור לאחר שסיים לתת לבתי את כל מה ששייך לה. אפגר 10 ושוב 10.
היא נשקלת: 4040 קילו, הקף ראש גדול של 38 ס"מ. איזה כיף! כל ההריון חששתי שתהיה קטנה.........
מיכל בודקת אותי ושמחה לבשר לי שאני שלמה. תודה תודה תודה!
זו היתה חוויה מדהימה שלא אשכח כל חיי (כמו את כל הימים בהם באו ילדיי אל העולם). משהו מיוחד שסחף את כל הנוכחים. בעלי ציין לאורך כל הלידה: "מי צריך ללכת לבי"ח? תראו איזה חדר לידה טבעי מושלם יש לנו כאן. הכי טוב ללדת בבית".
חברתי איילת אמרה למיכל שאם לידת בית היתה כוללת אפידורל, אז היא היתה שמחה ומעדיפה ללדת בבית .
תודה לאל על 4 ילדים בריאים, על בעל אהוב ועל מסע חדש וטוב שמתחיל מהנקודה הזו של חיי.
----משתפת עם התמונות שהן מזכרת מדהימה מהיום המופלא ההוא.
הראש בהכתרה:
![תמונה](http://img25.imageshack.us/img25/3753/1resizeeb4.jpg)
מיכל מסירה את הקרומים מהראש של ליבי:
![תמונה](http://img25.imageshack.us/img25/9835/2resizekx2.jpg)
יד על הראש:
![תמונה](http://img14.imageshack.us/img14/8835/3resizeuq7.jpg)
כמעט בחוץ:
![תמונה](http://img14.imageshack.us/img14/8977/4resizepq4.jpg)
זהו, ליבי בחוץ!
![תמונה](http://img25.imageshack.us/img25/3278/5resizesz6.jpg)
-
- הודעות: 14
- הצטרפות: 15 פברואר 2009, 22:58
אמא לאסף יואב עידו וליבי
איזה יופי למצא אותך כאן במלא הדרך!!
כמובן את תגובותי לסיפוך, שאני כבר מכירה, הגבתי במקום בו פרסמת לראשונה.
אין כמוך!!
כמובן את תגובותי לסיפוך, שאני כבר מכירה, הגבתי במקום בו פרסמת לראשונה.
אין כמוך!!
-
- הודעות: 44
- הצטרפות: 06 פברואר 2009, 20:58
- דף אישי: הדף האישי של אמא_לאסף_יואב_עידו_וליבי*
אמא לאסף יואב עידו וליבי
היי קרנלה אור! אז גם את פה?
אני רק לאחרונה הצטרפתי (אחרי גיחות מזדמנות). בינתיים חורשת את האתר, לומדת המון.
אני רק לאחרונה הצטרפתי (אחרי גיחות מזדמנות). בינתיים חורשת את האתר, לומדת המון.
-
- הודעות: 2390
- הצטרפות: 10 ספטמבר 2003, 17:33
- דף אישי: הדף האישי של עדינה_ניפו*
אמא לאסף יואב עידו וליבי
מקסים מקסים מקסים!!!!!!!!!
כל הכבוד לך, סיפור לידה נפלא
מזל טוב על כל החדש בחייך
![@} {@](./images/smilies/flower.gif)
וואו, ולראות את הראש יוצא בתוך השילייה, אף פעם לא ראיתי כזה דבר, כמו אצל חיות, זה מדהים.
כל הכבוד לך, סיפור לידה נפלא
מזל טוב על כל החדש בחייך
![@} {@](./images/smilies/flower.gif)
![@} {@](./images/smilies/flower.gif)
![@} {@](./images/smilies/flower.gif)
וואו, ולראות את הראש יוצא בתוך השילייה, אף פעם לא ראיתי כזה דבר, כמו אצל חיות, זה מדהים.
-
- הודעות: 1707
- הצטרפות: 14 דצמבר 2005, 10:27
- דף אישי: הדף האישי של טלי_מא*
אמא לאסף יואב עידו וליבי
ברוכה הבאה ![@} {@](./images/smilies/flower.gif)
לא ברור אם זה דף בית אישי, כפי שמשתקף מהשם, או דף סיפור לידת בית, כפי שמשתקף מהתוכן.
אפשר להפריד את סיפור לידתה של ליבי לדף משלו ולהשאיר את הדף הזה כדף בית...
כך או כך - ברוכה הכותבת.
![@} {@](./images/smilies/flower.gif)
לא ברור אם זה דף בית אישי, כפי שמשתקף מהשם, או דף סיפור לידת בית, כפי שמשתקף מהתוכן.
אפשר להפריד את סיפור לידתה של ליבי לדף משלו ולהשאיר את הדף הזה כדף בית...
כך או כך - ברוכה הכותבת.
-
- הודעות: 3314
- הצטרפות: 24 יולי 2002, 23:08
- דף אישי: הדף האישי של ורד_לב*
אמא לאסף יואב עידו וליבי
עוד לא הספקתי לקרוא את הסיפור, אבל התמונות!!!
>ורד תמיד מתרגשת לראות תמונות מלידות ועוד כאלה מעולות!<
מזל טוב![|תינוק| |תינוק|](./images/smilies/baby.gif)
>ורד תמיד מתרגשת לראות תמונות מלידות ועוד כאלה מעולות!<
מזל טוב
![|תינוק| |תינוק|](./images/smilies/baby.gif)
-
- הודעות: 30
- הצטרפות: 20 מרץ 2009, 16:33
אמא לאסף יואב עידו וליבי
היי כבר הרבה זמן לא באתי לפורום שלך
-
- הודעות: 30
- הצטרפות: 20 מרץ 2009, 16:33
אמא לאסף יואב עידו וליבי
ווי נהדר!!! כל הכבוד הכי חשוב שסיפרת וגם שמת תמונות
-
- הודעות: 30
- הצטרפות: 20 מרץ 2009, 16:33
אמא לאסף יואב עידו וליבי
מה זה כל התינוק ריר לא משנה.. העקר זה יפה
-
- הודעות: 44
- הצטרפות: 06 פברואר 2009, 20:58
- דף אישי: הדף האישי של אמא_לאסף_יואב_עידו_וליבי*
אמא לאסף יואב עידו וליבי
מה זה כל התינוק ריר
שירוש, זה לא ריר, זה השק............
שירוש, זה לא ריר, זה השק............
-
- הודעות: 930
- הצטרפות: 01 ספטמבר 2007, 19:58
- דף אישי: הדף האישי של אוד_ליה*
אמא לאסף יואב עידו וליבי
נזכרתי ששאלת אותי על אנאסיסטד, בדף של סיפור הלידה...
אז ככה: דאגתי להערכות משקל משבועות מתקדמים (צריך א.ס. או אישור מרופא על הריון משבוע מעל 28 לא זוכרת מה מהם).
בעקרון, אני נסעתי לבי"ח אחרי הלידה, אבל היה אמור להגיע אלי גם רופא (שפגשתי בקופ"ח... אם את מהאזור שלי אני אמסור לך פרטים בפלא')- צריך בדיקת רופא נשים 24 שעות מהלידה כדי לרשום את הילד כשלך במשרד הפנים.
בסוף הרופא לא יכל להגיע באותו היום ואני רציתי ללכת לבי"ח בלילה כדי לישון שם ולברוח בבוקר, אחרי הרישום במשרד הפנים ובט"ל, אז העדפתי שלא לחכות לו ופשוט ללכת לבי"ח. המטרה של הרופא הייתה כדי שלא אצטרך להיבדק בבי"ח (חששתי מעימות עם הרופאים ושבסוף אתקפל ואניח להם לבדוק אותי אם ילחצו עלי).
כשהגעתי לבי"ח, התעקשתי שאני לא מתפשטת. עזר לי שהגעתי עם השילייה. בעקרון הם חייבים לאשפז אותך אם את אחרי לידה. אז אם הם עושים בעיות אפשר גם לאיים עליהם בתביעה...
אצלי אחת המיילדות רצתה לבדוק אותי. הבהרתי לה שזה לא בא בחשבון. היא התעצבנה והתחילה ללחוץ עלי. לבסוף הביאה את האחראית או מה שלא יהיה. גם היא ניסתה ללחוץ עלי. אמרתי לה, בשיא הרוגע ועם חיוך, שזו לידה שלישית, ומעולם לא נזקקתי לתפרים אחרי לידה (וגם הבכור היה גדול), ואם הייתי מרגישה אפילו שריטה אז הייתי מבקשת בדיקה בעצמי , אבל אני יודעת שהכל בסדר. היא שאלה למה אני לא מוכנה לבדיקה, אמרתי שאני לא אוהבת שמסתכלים לי על האיברים הפרטיים... היא ניסתה לשכנע אותי שהם לא מסתכלים בשביל הכיף... אני לא השתכנעתי![;) ;-)](./images/smilies/blink.gif)
לגבי העיניין החוקי- שכביכול הם צריכים לבדוק כדי לאשר שילדתי- אז ככה: דבר ראשון, לדעתי עזר שהבאתי את השיליה (הם גם בדקו שהיא תקינה). כשבאו ואמרו שצריך לבדוק אמרתי בצורה הכי ברורה: "אני מוכנה שתבדקו את גובה הרחם (מישוש של הבטן), ואני מוכנה להראות תחבושת עם דם. אני לא מתפשטת כאן". משיטוט כאן באתר ידעתי שניתן לדעת שאשה אחרי לידה בשעות הראשונות גם בלי להפשיט בכלל, רק ממישוש של הבטן. בשמת סיפרה כאן שהרופא נגע לה בבטן תוך כדי שהיא יושבת ומניקה את בנה (או ביתה?), ואמר שברור שהיא אחרי לידה, רק מהמיקום של הרחם...
אם יש לך עוד שאלות, תשאירי לי הודעה בדף בית או במייל (רשום שם...)
אז ככה: דאגתי להערכות משקל משבועות מתקדמים (צריך א.ס. או אישור מרופא על הריון משבוע מעל 28 לא זוכרת מה מהם).
בעקרון, אני נסעתי לבי"ח אחרי הלידה, אבל היה אמור להגיע אלי גם רופא (שפגשתי בקופ"ח... אם את מהאזור שלי אני אמסור לך פרטים בפלא')- צריך בדיקת רופא נשים 24 שעות מהלידה כדי לרשום את הילד כשלך במשרד הפנים.
בסוף הרופא לא יכל להגיע באותו היום ואני רציתי ללכת לבי"ח בלילה כדי לישון שם ולברוח בבוקר, אחרי הרישום במשרד הפנים ובט"ל, אז העדפתי שלא לחכות לו ופשוט ללכת לבי"ח. המטרה של הרופא הייתה כדי שלא אצטרך להיבדק בבי"ח (חששתי מעימות עם הרופאים ושבסוף אתקפל ואניח להם לבדוק אותי אם ילחצו עלי).
כשהגעתי לבי"ח, התעקשתי שאני לא מתפשטת. עזר לי שהגעתי עם השילייה. בעקרון הם חייבים לאשפז אותך אם את אחרי לידה. אז אם הם עושים בעיות אפשר גם לאיים עליהם בתביעה...
אצלי אחת המיילדות רצתה לבדוק אותי. הבהרתי לה שזה לא בא בחשבון. היא התעצבנה והתחילה ללחוץ עלי. לבסוף הביאה את האחראית או מה שלא יהיה. גם היא ניסתה ללחוץ עלי. אמרתי לה, בשיא הרוגע ועם חיוך, שזו לידה שלישית, ומעולם לא נזקקתי לתפרים אחרי לידה (וגם הבכור היה גדול), ואם הייתי מרגישה אפילו שריטה אז הייתי מבקשת בדיקה בעצמי , אבל אני יודעת שהכל בסדר. היא שאלה למה אני לא מוכנה לבדיקה, אמרתי שאני לא אוהבת שמסתכלים לי על האיברים הפרטיים... היא ניסתה לשכנע אותי שהם לא מסתכלים בשביל הכיף... אני לא השתכנעתי
![;) ;-)](./images/smilies/blink.gif)
לגבי העיניין החוקי- שכביכול הם צריכים לבדוק כדי לאשר שילדתי- אז ככה: דבר ראשון, לדעתי עזר שהבאתי את השיליה (הם גם בדקו שהיא תקינה). כשבאו ואמרו שצריך לבדוק אמרתי בצורה הכי ברורה: "אני מוכנה שתבדקו את גובה הרחם (מישוש של הבטן), ואני מוכנה להראות תחבושת עם דם. אני לא מתפשטת כאן". משיטוט כאן באתר ידעתי שניתן לדעת שאשה אחרי לידה בשעות הראשונות גם בלי להפשיט בכלל, רק ממישוש של הבטן. בשמת סיפרה כאן שהרופא נגע לה בבטן תוך כדי שהיא יושבת ומניקה את בנה (או ביתה?), ואמר שברור שהיא אחרי לידה, רק מהמיקום של הרחם...
אם יש לך עוד שאלות, תשאירי לי הודעה בדף בית או במייל (רשום שם...)
-
- הודעות: 1160
- הצטרפות: 13 אפריל 2004, 22:21
- דף אישי: הדף האישי של דנה_ה*
אמא לאסף יואב עידו וליבי
הי
אני עדיין כאן
פחות כותבת ויותר קוראת.
אשמח להיות בקשר - מעדיפה לא לפרסם טלפון באתר. אפשר במייל:
eitan.hoffer ב- gmail.com
אני עדיין כאן
פחות כותבת ויותר קוראת.
אשמח להיות בקשר - מעדיפה לא לפרסם טלפון באתר. אפשר במייל:
eitan.hoffer ב- gmail.com
-
- הודעות: 1160
- הצטרפות: 13 אפריל 2004, 22:21
- דף אישי: הדף האישי של דנה_ה*
אמא לאסף יואב עידו וליבי
הי
שלחתי לך מייל לפני כמה ימים עם המייל שלה. אם לא קיבלת אולי תשלחי לי כתובת מייל אחרת שבה תצליחי לקבל את ההודעה?
לא הייתי רוצה לפרסם את פרטיה באתר.
היא שמחה כמובן והסכימה לדבר איתך.
שלחתי לך מייל לפני כמה ימים עם המייל שלה. אם לא קיבלת אולי תשלחי לי כתובת מייל אחרת שבה תצליחי לקבל את ההודעה?
לא הייתי רוצה לפרסם את פרטיה באתר.
היא שמחה כמובן והסכימה לדבר איתך.
-
- הודעות: 3831
- הצטרפות: 21 ינואר 2005, 21:41
- דף אישי: הדף האישי של טליה_אלמתן*
אמא לאסף יואב עידו וליבי
עכשיו רוצים ילד חמישי בלי קשר למינו.
עכשיו? כלומר - ממש-ממש עכשיו???
יווווו! בהצלחה!!!
(אני לא זוכרת אם את יודעת שאני יוקטנה בתפוז)
עכשיו? כלומר - ממש-ממש עכשיו???
יווווו! בהצלחה!!!
(אני לא זוכרת אם את יודעת שאני יוקטנה בתפוז)
-
- הודעות: 44
- הצטרפות: 06 פברואר 2009, 20:58
- דף אישי: הדף האישי של אמא_לאסף_יואב_עידו_וליבי*
אמא לאסף יואב עידו וליבי
כן טליה,
רוצים כבר 3 חודשים, רק ששוב לא הולך בגלל ההנקה......
רוצים כבר 3 חודשים, רק ששוב לא הולך בגלל ההנקה......
-
- הודעות: 930
- הצטרפות: 01 ספטמבר 2007, 19:58
- דף אישי: הדף האישי של אוד_ליה*
אמא לאסף יואב עידו וליבי
אני לא יודעת אם היא רוצה שאכתוב את שמה ככה ברשת- תכתבי אלי [email protected]