מה זה, נהפכתי לסמכות העליונה בענייני חיתולים, שפונים ישירות אלי? D-: איזה קטע...
טוב, ארני:
תזכירי לי את התיאוריה על השלב האנאלי? גם כשקראתי אותה לפני מליון שנה התמלאתי בחוסר כבוד לפסיכו-מה-שמם.
למה ללכת כל כך רחוק... מה דעתך, שהיא עושה את זה כמתנה פשוט מפני שהיא הפנימה שזה משביע רצון ומשמח אתכם?
לידלוף דווקא דנה בנושא הזה, ורואה בו בעייתיות מסוימת, אבל זה למי שקורא את "עקרון הרצף" ושייך לדף אחר, אז לא נדון בו עכשיו.
ילדים בלי חיתולים:
זה תלוי בילד, תלוי באיזה גיל התחילו. אצל בני, שגדל בלי חיתולים מלידה, אני לא רואה שום דבר כזה. כשהוא מבקש ממני שאקח אותו, או עושה בסיר/בכיור/בחיק הטבע, אין שום אלמנט של "מתנה". יותר "תקשורת".
כמו שאין שום אלמנט של מתנה בהנקה: הוא לא יונק בשבילי. כשהוא מתלונן ומבקש לינוק ואני מבינה אותו ומאפשרת (פותחת חזיה, מביאה אותו לתנוחה), הוא פשוט יונק...
ככה זה עם פיפי וקקי. כשהוא מתלונן ומבקש פיפי או קקי, ואני מבינה אותו ומאפשרת (מורידה לו את המכנסיים - למקומות! מחזיקה בתנוחה - היכון! ואומרת פששש - צא!), הוא פשוט עושה.
זה עונה לך או שלא הצלחתי לרדת לסוף דעתך?
עדי:
בשאלותייך אני מזהה כמה עניינים.
הדבר הכי בולט: הפחדים שלך. אמנם אנחנו מדברים כאן בדף על כבוד לילד, אבל לא יכול להיות שזה יבוא על חשבון כבוד לך. לכן, כל דבר שאת עושה - את חייבת קודם כל לוודא שאת מרגישה בנוח איתו.
מסרב לחיתול - לאו דווקא סימן להורדת חיתול. אלא אם כן זה מלווה בסימון הרצון בפיפי או קקי והבעת רצון לעשות בסיר או בבית שימוש. פשוט, רוב התינוקות שונאים חיתולים, ורובם גם לא אוהבים שמלבישים אותם, וברגע שהם יכולים הם בורחים מזה...
האם הוא מכיר את הסיר או את בית השימוש?
האם הוא מבין מה עושים שם?
האם הוא מבין איפה הוא אמור לעשות פיפי וקקי שלא בחיתול?
אם התשובה לכל השאלות האלה היא "לא" מוחלט, לדעתך (האמא תמיד יודעת), אז אין פה יוזמה מצידו להיגמל. רק סלידה מהחיתול.
אם התשובה לשאלות או לחלקן היא "אולי", אז זה כבר תלוי בך.
תראי, השלב של הפיספוסים ופיפי קקי לא בסיר יגיע מתישהו.
מה תעשי אז?
את צריכה לחשוב על זה.
בואי נתייחס למה שכינית ה"היסטריה" שלך:
- לא מובן לי הפחד שלך שהוא ינסה לטעום או לגעת בפיפי או בקקי שלו. זה לא חלק בלתי נפרד מההפרשות. הוא רואה מישהו אחר עושה דבר כזה? אני שמעתי רק על תינוקות מעטים שעשו את זה. שלי לא עושים את זה בשום אופן, לא זאת שגדלה בטיטול, ולא זה שגדל עירום בלי חיתולים. כשהוא מפספס על הרצפה וקצת נוגע בזה (הוא משתדל מאוד, שמתי לב, להשתין שלא ייצא עליו) הוא כבר מייבב שאציל אותו וזוחל משם.
בכל מקרה, אם את איתו, ויש פיספוס, את מייד מרימה אותו ואומרת לו "רק רגע, עשית פה פיפי, צריך לנקות" (וגם "לא נורא, בפעם הבאה תעשה בסיר").
פה יש שני דברים:
ראשית - ברגע שאת מרימה אותו, כבר זה לא מאפשר מגע עם הצרכים, וכך מפיג את הפחד שלך.
שנית - את מלמדת אותו שזה דבר שמנקים אותו, יש פה מסר "שזה לא ייגע בך", "זה לא משחק אלא ליכלוך". בלי איכס והגזמות (שלא יהיו לו נזקים פסיכולוגיים
![;) ;-)](./images/smilies/blink.gif)
), אבל פשוט, כמו שנשפך מיץ על הרצפה - הרי אנחנו לא ממש רוצים להיות דביקים מהמיץ ולהתלכלך בו.
נראה לי שזה משהו שפותר את הפחדים האלה.
השלב הזה יגיע. אם לא עכשיו, אז כשהוא קצת יגדל. פספוסים יהיו. צריך יהיה להתמודד עם זה מתישהו.
ואת בטח כבר יודעת שלדעתי, עדיף להוריד חיתולים כמה שיותר מוקדם. יותר טוב לילד מכל הבחינות. החיתולים מנוונים את מערכת ההפרשות, ולכן כמה שיותר זמן בחיתול - ככה יותר ניוון. אבל זו דעתי.
את צריכה קודם כל, אני חוזרת ומדגישה, להרגיש מה מתאים לך ומה הפתרון שאת רוצה.